Co je to spojení

Radioamatérský sport se točí kolem navazování spojení - QSO. Nicméně jednoznačná definice spojení, co vím, stanovena nebyla. Obecně se má za to, že spojení je navázané, když se obě stanice navzájem slyší a vymění si jisté informace. Pod pojmem „slyší“ se dnes už nemusí rozumět poslech signálu sluchem, může jej nahradit další zpracování technickými prostředky (počítač, dálnopis,..), jež přijatou informaci zprostředkují. Asi nemá cenu rozebírat, zda spojení bylo či nebylo v situacích, kdy byl signál evidentně kvalitní a stanice mezi sebou chvilku konverzovaly, ale dosti často je spojení navazováno na hraně možností a tam to smysl dává.
Pro mnohé radioamatéry jsou různé žebříčky či diplomy, vydávané na základě doložených QSO, prestižní záležitostí, a tedy vcelku logicky se každý snaží dosáhnout v rámci svých možností maxima.

Pro srovnání co se rozumí pod pojmem spojení (QSO) z různých pohledů:
Obyčejný KV a VKV provoz – povedlo se vyměnit volací značky obou stanic a report, poté proběhla výměna QSL lístků či potvrzení spojení elektronicky (Lotw, clublog,..).
Provoz s KV DX expedicí – expedice pobrala volací znak protistanice (značka expedice by sice měla být též předána během spojení, ale dost často toto nahrazuje DX cluster). Podobně report zde hraje minimální roli, předává se jen symbolicky. Opět by měla následovat výměna QSL (dnes spíše OQRS – platba, po které expedice zašle direct QSL; sama expedice obvykle QSL nesbírá) či elektronické potvrzení. V krajním případě se i občas povede ukecat QSL managera, by poslal QSL i za ne zcela korektní spojení (přesněji za spojení, kdy expedice pobrala značku s chybou).
KV či VKV závod – pořadatelé obvykle požadují, aby QSO bylo započteno pouze tehdy, když se odpovídající údaje (značka, čas, pásmo, mode, vyměněný kód) nacházejí v denících obou stanic. V případě, že tomu tak není, jsou stanice penalizovány (neuznání QSO či dokonce trestné body). Asi je to správné, ale penalizace určitě není příliš motivační a nepotěší především začátečníky.

Historicky zvláštní kategorií byl provoz na VKV odrazem od meteoritických stop či EME. Zde byla vypracována poměrně přesná metodika, jak by se mělo během spojení postupovat a spojení bylo považováno za platné teprve poté, co proběhla kompletně celá sekvence – typicky výměna volaček, výměna kódu nahrazujícího report, potvrzení přijetí kódu a rozloučení. Celá relace byla řízena operátorem čili bylo na něm, by správně vyhodnotil, zda již probral požadovanou informaci a na základě toho odeslal odpovídající relaci.

S nástupem počítačů se ale situace poněkud změnila. Tyto dokázali v časově krátké době kvalitně vyhodnotit přijatý signál (dekódovat i krátké pingy či dešifrovat signály hluboko pod šumem) – a aby se jim situace ještě více usnadnila, začaly se používat nové druhy modulací, speciálně navržené na konkrétní druh šíření a počítačové dekódování. Vše ale stále řídil operátor a tak to, zda spojení bylo či nebylo platné, záviselo na něm.
Nicméně pokrok nezastavíš a postupně dochází k tomu, že i průběh spojení začíná řídit počítač sám. Na jednu stranu by takto mělo být jednoznačně dáno (počítač rozhodne, zda QSO bylo či ne); na stranu druhou dále se degraduje role operátora. Již není důležité, zda tento má léty vytříbený sluch a díky tomu pobere relaci protistanice, všechny počítače se stejným programem reagují v dané situaci zcela shodně a tak o tom, kdo kolik QSO naváže, rozhoduje prakticky jen kvalita techniky (výkon, antény, přijímač, místní rušení,..). Je tedy ještě vůbec korektní, aby diplom za takoví spojení dostal operátor; neměl by jej dostat spíše technik, který stanici zkonstruoval (což nemusí být stejná osoba) a nebo v krajním případě firma, jež techniku vyrobila, či autor PC programu? Trošku se nám to zvrhává…
Je zajímavé sledovat, jak provozní praktiky, dříve specifické pro VKV, pronikly i na KV – typicky druhy provozu JT65 a FT8. Je škoda, že se tam často za pomoci druhů provozu určených pro extrémně slabé signály navazují spojení i v situacích, kdy je signál více než kvalitní jak pro CW tak i SSB.

Soustřeďme se nyní na spojení s extrémně slabými signály („co je spojení“ z pohledu teorie informace). Pokud byl „dekodérem“ signálu člověk, byla zde vcelku jasná omezení, co se přenosové rychlosti a odstupu signálu od šumu týče. Je zřejmé, že člověk asi bude špatně číst CW rychlostí 5 znaků za minutu, ale toto omezení neplatí pro počítač – zde platí doslova čím nižší rychlost přenosu informace, tím může být signál více utopený v šumu. V krajním případě lze jít do extrémů a protáhnout dobu QSO na několik hodin, přitom vyměnit jen třeba 5 bytů dat – prostě člověk to ráno zapne, nastaví počítač a rádio a odejde do práce. Poté, co se vrátí ze šichty, se dozví, zda navázal spojení. A to vše i s poměrně nevýkonnou stanicí a standardním počítačem. No, zní to krapet divoce, ale současné technické možnosti toto již dovolují.

Další aspekt. Je vždy nutné, aby jedna ze stanic byla řízena operátorem? Technicky je možné, by byla zcela automatická. Příklad – namísto DX expedice na vzácný ostrov odešlou organizátoři na ostrov kontejner  s technikou a návodem,  jak stanici zapojit (což provede cvičený domorodec). Takto zřízená stanice pak automaticky vesele navazuje spojení se všemi, kdo zavolají, a deník odesílá pravidelně přes internet svému „operátorovi“, který si hoví doma v křesle a vyřizuje odpovědi na nadšené emaily protistanic. Takováto expedice pak může klidně trvat i několik měsíců… A ještě jeden extrém – plně automatická stanice může být na obou stranách. Představte si závod, kdy  taková stanice navazuje spojení s podobnými protistanicemi. „Operátor“ se pak po závodě jen přijde podívat, kolik QSO udělal…

Nakročeno tímto směrem má např. expediční mód FT8. Jeho vznik byl kromě technického zájmu motivován i „poptávkou“, a to jak ze strany expedic (úspěšnost se hodnotí dle počtu navázaných QSO) tak i protistanic. Technicky bezesporu zajímavý, jak to ale dopadne, ukáže čas – zatím jej jen testují první expedice. Z pohledu protistanice je režim ještě ne zcela automatický (jednak je třeba nastavit transceiver i program, a potom jsou zde dodatečně implementovány „zlidšťující“ prvky). Jedná se jednak o timeout – časové omezení, po kterém program přestane sám volat a je nutná intervence operátora, a potom limit úrovně signálu – expedice si může nastavit, že nebude navazovat spojení s extrémně silnými protistanicemi. Představa autorů je, že takto donutí big guns použít jen nezbytně nutný výkon a dají šanci i těm slabším. Idea krásná, ale… Chybí zde zpětná vazba. Big gun se nemá jak dozvědět, že je ignorován proto, že je příliš silný. Naopak, může zareagovat přesně opačně: nemůžu se dovolat, mám asi malý výkon. Inspirací by mohl být systém Leila, použitý kdysi např. na satelitu AO40 – ten v pásmu lineárního transpondéru nastavit rejekční filtr na příliš silnou stanici a její operátor o tom byl informován pípáním, jež slyšel na downlinku na svém kmitočtu. Což se zde bohužel realizuje hůře…

Z uvedeného vyplývá, že je na čase poněkud přehodnotit definici platného spojení a v rámci možností ji sjednotit. Čistě jako návrh bych si představoval přenesení určitého množství informace (nikoliv však počítáno množstvím bitů v ASCII znacích ale skutečně přenesené informace, vyplývající z rozdílu toho, co jsem se během QSO dozvěděl navíc – tohle úzce souvisí s dosti teoretickou disciplínou kolem informační entropie), přičemž by celé QSO nesmělo trvat déle než daný časový limit. Toto vše může být integrováno do programu, jež spojení navazuje. Zda do toho přidat požadavek na „live operátora“ je dosti diskutabilní.

Cílem článku je otevřít diskusi nad změnami, jež přicházejí s novou technologií, a to s cílem, aby nám naše hobby přinášelo co nejvíce radosti a uspokojení, a to i v podmínkách průměrného amatéra, jež si nemůže dovolit špičkové vybavení. Bohužel občas mohou být tyto požadavky protichůdné. Mějme na paměti, že hodnota každého spojení pro operátora je dána především jím vynaloženým úsilím spojeným s jeho navázáním – důležitá je cesta, méně cíl. Bohužel, tohle v DX žebříčcích vidět není.

73 OK1DX